KAZINCZY FERENC: FOGSÁGOM NAPLÓJA. 0167
- Barátom, én tíz esztendeje már, hogy napjában négy
krajcárral élek; adj valamit adhatsz; de kivált édes tejet.
Én mindent fõzhetnék, amit erszényem elbírt, az pedig
mindent elbírt, mert anyám közel volt, s én vele titkos
levelezésbe tevém magam; ha fogyotta pénz, egyszerre izentem,
s a pénz jött.
- Barátom - mondám Riedelének, - tudjátok
hogy kávét nem iszom, és így azt nem adhatok; eléárulnám
magamat; de hozatok egy font csokoládét, s mindennap kapsz egy
téglát belõle, s sültet, sódart, tésztát, süteményt
szívesen adok, és mindennek, aki kemencéje gombját
kifordíthatja.
Riedele és még három fogoly leveheték
gombjaikat, s nekem az a gyönyörûségem volt, hogy ezeket
ezntúl minden nap megétettem. Riedele mindennap kapa egy
meszely édes tejet. Olykor tokajit is.
- Uram - mondám
Kiesewetter profósznak, - tudja az úr, hogy én eddig soha nem
ettem. Most farkaséhség szálla meg; fõzessen bõven az úr. -
Kiesewetternek épen ez kelle; mert az õ felesége fõzött,
s így rajtam többet nyere hónaponként, mint minden
társaimon.
Valamikor a lyukon kibujni akarék, mindég jelt
adtam doctor Menznek, kinek szobája épen a grádics mellett
álla, hogy legyen ajtaja mellett, s ha valaki jõ a grádicson,
adjon jelt, hogy beszökhessem. S kijárkálásaim, s az a szép
öröm hogy négy krajcárjával sanyargatott társaimat
jobbfõzésû s drágább étkekkel tarthatám, negyedik hónapig
folytak. De addig jár a vízre a korsó, mig eltörik, s a
veszedelmet semmi emberi okosság nem tudja eltávoztatni.
Legokosabb nem tenni, ami veszedelmes.
Június 26-dikán
1801. szörnyû zápor esék, s én jelt adék dr. Menznek,
hogy bújni akarok. Az felele, hogy már állja a vártát, s én
kibúvék, s kiosztám alamizsnáimat. [p 0168] A zápor ekkor
kezde ömleni egész sebességgel, s az eszterhátról, nagy
zajjal ömle. Menz jelt ada hogy jõnek; de a csorgás miatt én
nem hallám a jeladást. Elrémûlék midõn a Riedele ajtaja
elõtt fel látám lépni Kiesewetter profószt, s azon
pillanatban utána a commendanst a grádicsról a folyosóra.
Mint a mókus beugrám lyukamba, s asztalom, midõn ajtómhoz
érének, már helyén volt. Gróf Pálffy Ferenc, a regni báró
Leopold fia itt is Kufsteinban botokat szenevede, s én
meglátván a profószt és a commendánst, nem vártam jobbat
magamra.
A commendáns és a profósz belépnek.
- Sie
waren draussen? [Kint volt?] - kérdé a commendáns, s
képe, és a profószé, úgy vala elváltozva a rémûléstõl,
mint az enyém.
(2 ... ]
[ - Igen fõstrázsamester úr,
kint voltam.
- Hogy merte ezt megtenni?
- Olyan emberként,
akit minden örömtõl megfosztottak és így ártatlan örömöt
lop magána.
- Mi volt a szándéka zzel?
- Semmi egyéb csak
az, hogy a folyosón az ablaktól kis távolságban megálljak
és nézzem a dolgozó és járókelõ embereket.
- Tudják a
társai, hogy kint volt? [p 0169] - Senki sem tudja.
- Erre
az esetre nem számítottam, jelentenem kell.]
Nem
szégyenlem megvallani, hogy térdre estem a fõstrázsamester
elõtt, s úgy kértem, hallgassa el; senki nem tudja a dolgot
csak õk ketten. - KIesewetter egyet hunyoríta a
fõstrázsamesternek:
(2 ... ]
[ - No jó. Ha kiderül,
hogy kint járt, bajba kerülök, de megkockáztatom. Jó hírt
hozok.]
Ekkor elõvoná a Bujanovics Károly udvari ágens
levelét consiliárius Kazinczy Andráshoz:
- Õfelsége az úr
öccsének Ferencnek eleresztése iránt ma, június
tizennyolcadikán írta alá a beadott esedezést. A parancsolat
vagy staféta által vagy elsõ postával indul. Consiliárius
úr küldjxön alkalmatosságot érte.
- Uram - mondá a
commendáns, - ha jelentést teszek, hogy az úr kinn volt, a
parancs hijába jõ. - Megtévedék oda feljebb; ekkor buktam
térdre a commendáns elõtt.
- Többé nyitva nem hagyom az
ajtót, - mondá a commendáns; az úr pedig nekem becsületére
fogadja, hogy társainak el nem mondja, mi hírt veve az ágens
levelében. - Ment, s ámbár Riedele sajtolgata, sem neki, sem
senkinek el nem mondtam.
Olvasóm képzeli, mint remegtem a
commendáns elmenése után is, hogy kívül kaptak. Deprendi
miserum est! [Rossz, ha az embert rajtakapják.] De hogy
társaim nyomoruságokon enyhítettem, azt nem bántam volna meg,
ha gyönyörû tettem miatt, bár az sokba nem kerûlt, vesznem
kellett volna is. Nyomorult ember, aki nem érzi, hogy a martyrok
csendesen várhaták a bizonyos halált.
[p 0170] Azon
pillanatban hozzá fogék a pakoláshoz, hogy mihelyt jõ a hír,
mehessek. Riedele tudni akarta, miért jöve a commendáns, mert
két ember kopogását hallák, s minthogy Szulyovszky már
június 4-dikén eleresztetett, nekem is szabadúlást
jövendõle.
- Szép jövendõlés - úgymondék; - s lásd
ajtómat becsukva. Alig ha meg nem sejtették, hogy kinn járok;
úgy gyanítom szavából; egyedûl azért jöve.
- Sõt, épen
azért csukták be ajtódat, mert eleresztenek - mondá Riedele.
- De jer hát, hadd fordítsam hasznomra a kevés órát.
Felmégy Bécsbe?
- Én-e? hogyan kérdheted ezt? Meg nem
nyugszom, mig a császárral szólhatok.
- Menj hát Hohenwarth
érsekhez, menj egy báró Rothschütznéhez, a Hofkriegsrath
szomszédjában, s mondd ezt és ezt nekik...
Június 27-
dikén jött Kiesewetter, s engem elpakkolva talált. Sem én
nem szólék, sem õ. Ment.
Június 28-dikán jött.
Beadta mosdóvizemet. Elpakkolva talált. Sem én nem szólék,
sem õ. Ment.
Félóra mulva kopog Riedele, hogy Laczkovics és
Szmethanovics eleresztettek. Mi az, hogy nem én? Rettegtem.
Kilenc órakor jõ Kiesewetter:
- Der Herr
Obristwachtmeister empfiehlt sich iHnen, und lä2sst Sie zu sich
bitten. [A fõstrázsamester úr ajánlja magát és
kéreti önt.] Magyar mentémbe öltözve menék, táncolva
le a grádicson, repülve végig az udvarkán, futva fel a
felsõbb vár felé. Vasárnap volt; a nép gyûle misére. Mely
öröm nekem, mely öröm nekik! Csak Kiesewetter nézé
elszabadúlásomban halálát.
A sánta Fritschner felkele
székérõl, s jött felém:
[p 0171] - Seine Majestät
schenken Ihnen Ihre Freiheit zurück, und ich wünsche, dass Ihr
Leben glücklicher laufe als bis jetzt.
[- Õfelsége
visszaadja szabadságát és én kívánom, hogy élete
szerencsésebb legyen, mint eddig volt.]
Megköszöném mind
õfelségének a kegyelmet, mind a fõstrázsamesternek a hírt
és a velem bánást, s kértem ezt, tegye jelentését, hogy én
írva nem fogom tenni köszönésemet, hanem mihelyt egészségem
és erszényem engedendik, felmegyek Bécsbe, hogy magamat az
õfelsége lábaihoz vethessem.
- Nun kommen Sie aus einer
Gefangenschaft in eine andere, - mondá [Most egyik
fogságból a másikba kerül.] - melly rettenetes szól - s
megnyita egy ajtót.
István öcsém és a testvérem József
kijövének; és velek Szmetanovics és a nem jó Laczkovics.
Ezut az embert Szlávy sok bántásomra szédítette az úton.
Különben benne, minden faragatlansága mellett, sok volt amit
lehete s kelle becsülni.
(2 ... ]
[- Ön nagyon
szereti a kerteket. Részesítsen abban a szerencsében, hogy
elõször a magaméba vezessem.
- Nem úgy. Szabadult rab nem
kertbe kivánkozik, hanem ki a rétre, a mezõre. Maga kiván
lenni és nem társaságban. Ne jöjjön velem, mert úgy fpgpm
érezni: még mindig foglya vagyok.]
Mint az istállóból
kiszabadult csikó, úgy futottam be a réteket, melyek a vár
alatt nyugotra fekszenek.
Oda jöve a commendáns cselédje:
[p 0172] - A fõstrázsamester úr ebédre várja a három
Kazinczy urakat.
Midõn a commendáns kávéját canapéján
ülve inná, egy hatvan esztendõs félszemû kisasszony, Fanny,
engem egy ablakhoz szólít. Ez ablak a Zrinyi Ilona idejében
ajtó volt, a fejedelemasszony itt lépe le kevés ölnyi
kertjébe. A kert mélyecskén feküdt:
- Mondja meg nekem z
úr, ha megszalasztanák, le merne ugrani?
A commendánsra
pillanték, ez nevettében majd kiönté kávéját.
- Herr
Obristwachtmeister, Sie haben aus der Schule geschwatzt!
[- Fõstrázsamester úr, fecsegett.]
- Nem uram - mondá
Fanny kisasszony; - ich habe selber gesehen.
- Wie das,
um alle Mächte des Himmels?
[ - Magam láttam.
-
Hogyan az isten szerelmére?]
- Nekem itt egy tyúkketrecem
van, deszkából s a deszkák a melegségben hasadást kaptak.
Egyszer, még tavasszal, étetém tyúkaimat, s csattanást
hallék alólról. Letekintettem a hasadáson. Szemem onnan az
urak sorára reppent. S mit láték? Egy foglyot, ki a
legfelsõbb soron a kemencelyukán nyujta másoknak étkeket,
azután a középsõ sorra ment le, s ott is kettõnek nyujtá
be alamizsnáját. Azóta mindennap nézém a scénát. Kazinczy
úr, az úr egyike lesz a legszerencsésebbembereknek;
emlékezzék az úr próféciámra, mikor majd az lesz.
-
Kisasszony - mondám - kétezer háromszáz nyolcvanhét
napig szenvedtem; érdemlem, hogy valaha szerencsés legyek,
emlékezni fogok a jövendölésrõl, s óhajtom, hogy
prófétámat áldhassam.
Fogja-e hinni olvasóm, hogy én
Munkácson szerelmes lebelek írása által enyhítém
nyomoruságomat? Közel Munkácshoz elõtalálánk valamely
tisztet, ki [p 0173] nekünk azt beszélé, hogy Munkácson egy
profitant-officiernek [élelmezési tisztnek] oly szépségû
leánya van, ki Bcsben is az elsõ szépségek közé
számíttatott, és akit Kassán egy ifjú Meskó el akara
venni, s sok ezerekkel gazdagíta. Én, feljövén
sétálásomból (a vár árkában), megpillantám a várból
lemenõ leányt, s õ engemet, s mindketten lángolánk.
Tintaspeciest és papirosat hoztam magammal, s volt mivel és
mire írnom. Gyomorszékünkben bödön állott, nem fazék; s
amidõn azt kiürítve, megmosva, felhozák, én a levelet a
bödön aljára spárgáztam. Az azt kiürítõ rab kivitte,
magához vette, s szeretõje által, ki a profósznak álla
szolgálatjában, a szép leányhoz megvitte. Trautel egy
gyönyörû húsos blondine [szõke leány] volt; de nem egyéb,
mint egy férjhez menni nagyon vágyó hetérácska, a hetérák
nemesb classisából.
Franz, az én levélhordóm, kiszabaduxlt
és felkeresett. Szolgálatomba vevém. Meglopta kamarámat, s
minden lakatimhoz kolcsa volt. Különben a tûzbe is elment
volna érettem. El kelle csapnom magamtól.
![](/expo/gomb1.gif)
![](/expo/gomb2.gif)
![](/expo/gomb3.gif)
![](/expo/gomb4.gif)
![](/expo/gomb5.gif)
![](/expo/agomb6.gif)
![](/expo/gomb7.gif)
![](/expo/gomb8.gif)